EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Hvad så, New York?
Det er fantastisk. Tak, fordi I kom.
Vi skal more os i aften.
Velkommen til, folkens.
Her er vi. Må jeg fortælle jer noget?
Det har været min drøm, siden jeg startede med standup,
at lave et show i New York City.
Det her!
Det her. New York, New York!
Jeg går altså her!
Sådan troede jeg, New York var, før jeg kom.
At det var en by med folk, der næsten bliver kørt over.
At alle gik på gaden, og der kom en taxi, og de bankede på kølerhjelmen:
"Jeg går altså her!
Hvad har du gang i?
Vil du have noget kaffe?"
Jeg vidste ikke, hvad det betød.
Jeg vidste bare, at en dag ville jeg komme til New York City.
Og jeg ville også næsten blive ramt af en bil.
Jeg havde en drøm og tog afsted. Og det er sværere, end det ser ud.
På film ser det så nemt ud.
Man træder blot ud og bliver næsten ramt.
Man gør det der... Banker på bilen og går videre.
Men det er ikke nemt. Det handler om timing.
Man skal være præcis.
Man skal træde ud, lige når taxien er der,
så den stopper, så man kan banke på den.
Hvis man ikke tør, og man kommer for sent, er bilen væk.
Det er spild af alles tid.
Man ligner bare en galning nu. Man står bare:
"Jeg går altså her!"
Træder man ud på samme tid som bilen,
bliver man jo bare kørt over.
Så er det: "Hallo..."
"Hallo, han gik altså her.
Hvad er der i vejen med dig?"
Det værste er, når man er for tidligt på den.
Det er bare akavet for alle de involverede.
Man træder ud, bilen stopper, men du kan ikke nå hjelmen.
Det er lidt: "Hallo!"
"Kom her.
Nej. Kom tættere på.
Jeg vil fortælle dig en hemmelighed. Kom.
Nej, jeg er fra Afrika. Jeg har en drøm. Vær sød at komme. Jeg vil...
Jeg vil bare give...
Jeg går altså her."
Jeg elsker byen. Uden tvivl. New York!
Det var min drøm at komme her.
Da jeg kom her, sagde jeg: "Det er nu!"
Byen har en energi, der ikke findes andre steder i verden.
New York, New York!
Jeg elsker alt ved den.
Det fascinerer mig ved New York...
hvor meget folk stoler på trafiklysene.
Jeg har aldrig set noget lignende.
I skal huske, at jeg kommer fra et afrikansk land.
Og i hele Afrika har vi trafiklys.
Men vi bruger dem ikke.
Okay?
Det er ikke en ordre, men mere et forslag.
Det er ikke "Stop!" Det er "Stop?"
Man skulle tro, at en afrikaner rejste verden rundt,
så, at andre havde trafiklys og tog dem med hjem
uden at kende deres formål. Fyren sagde:
"Venner. Vi skal have trafiklys."
Folk sagde: "Hvorfor?"
"Det er til vejkrydsene. De giver stemning."
Men ingen vidste, hvad formålet var.
Vi er ligeglade med lysene, og vi stoler ikke på lysene.
Men i New York... Jeg har aldrig set mage. Folk stoler fuldstændig på trafiklysene.
Jeg gik på gaden forleden.
Jeg gik ved siden af en mand. Jeg glemmer det aldrig.
Vi stod på fortovet, og lyset skifter til grønt.
Jeg kiggede til siden, og der kom en lastbil
drønende hen ad gaden.
Jeg kigger på lastbilen. Så snart lyset skiftede,
trådte fyren ved siden af mig ud på gaden.
Instinktivt holdt jeg ham tilbage.
Jeg sagde: "Der kommer en lastbil."
Han svarede: "Det er okay. Vi har grønt lys."
Jeg sagde: "Ja, men han har en lastbil.
Hvis det var saks-papir-sten, taber du."
Men han var så sikker.
Han sagde: "Vi har grønt lys. Kom."
Han gik over. Han trådte ikke bare ud.
Han nedstirrede chaufføren, imens han gik over.
Så bare på ham. Sådan: "Jeg har grønt lys.
Du ved, jeg har grønt lys."
Jeg løb bag ham og undskyldte.
"Undskyld, jeg vidste ikke bedre.
Jeg ville have stoppet... Jeg har aldrig gjort dette før."
Jeg fulgtes med manden forbi 12 boligblokke.
Jeg er aldrig blevet så påvirket
af en anden persons selvsikkerhed,
som jeg blev af hans.
Jeg startede den dag...
med at tænke og spekulere, før jeg krydsede gaden.
Og efter et par boligblokke
begyndte jeg at tro.
Og efter otte blokke var det den eneste levevis, jeg kendte.
Jeg gik med min mobil. Jeg tweetede og sms'ede.
Jeg tøvede ikke. Jeg så ned, løftede blikket.
Lyset skiftede, og jeg gik.
Jeg var ligeglad med, om der kom lastbiler eller tog. Jeg gik!
For jeg indså, at i Amerika, hvis man har den hvide mand på sin side,
kan man gøre, hvad man vil.
Man kører bare.
Det har været en spændende tid.
Jeg kunne ikke have valgt et bedre tidspunkt at bo i USA.
Det er spændende tider.
Jeg er overrasket over, at med alt det, der sker,
at det ikke er brændt ned.
Jeg er kommet til USA på besøg i næsten ti år.
Og...
det, der var godt ved at besøge af og til,
var, at jeg kunne opleve Amerika i billeder.
Jeg kunne føle, hvad folket følte.
Jeg fik en fornemmelse af, hvad befolkningen gennemgik.
Og...
Hver gang jeg kom til Amerika...
var en af de ting, jeg bemærkede,
hvordan sorte amerikanere havde det svært.
Jeg husker, første gang jeg kom.
Jeg boede på vestkysten, og jeg mødte en ung sort amerikaner i Compton.
Vi var på en comedy-klub.
Og en fyr ser over på mig og siger:
"Hallo, Trevor.
Er du ham fra Afrika, mand?"
Jeg svarede: "Ja. Jeg er én af dem."
Han sagde: "Yo, mand.
Jeg vil ikke lyve, B. Det er en ære at møde dig, mand.
Yo, jeg har altid ønsket at møde nogen fra Afrika.
Du er en OG, mand."
Jeg sagde: "Tak." Han sagde: "Ja, mand.
Ved du, hvor svært det er her for en sort mand?
Jeg kan ikke lyve, mand. Man kan ikke få arbejde.
Strisserne er efter dig hele tiden, mand.
Jeg vil rejse til Afrika, mand.
Yo, jeg rejser til Afrika med dig. Jeg tager med dig, B."
Jeg sagde: "Ja, du skulle købe en billet, så kan vi rejse.
Lad os tage af sted."
Jeg følte en forbindelse med ham den dag.
Så spoler vi et par år frem.
Jeg kan huske, at jeg mødte en smuk sort kvinde.
Jeg optrådte nede sydpå i Birmingham, Alabama.
Denne kvinde kom hen til mig efter showet.
Hun følte en forbindelse til mig.
Hun sagde: "Trevor, skat.
Må jeg fortælle dig noget?
Jeg har aldrig mødt en fremmed, jeg har følt mig så forbundet med.
Når du taler om Afrika, og du siger de ting,
tænker jeg: 'Jeg ville ønske, jeg kunne komme med.'
Fortæl mig om moderlandet, skat. Jeg vil hen et sted, jeg kan kalde mit.
Jeg vil hen et sted, hvor folk ikke ser på mig, som om jeg ikke hører til.
Fortæl mig om Afrika, skat. Fortæl det hele."
Og jeg følte, hvad hun sagde.
Jeg vidste, at folk ikke havde det godt.
Og så spoler vi frem...
til 2016.
Jeg glemmer aldrig det øjeblik, hvor Donald Trump...
udlignede forspringet
og havde en chance for at blive præsident for USA.
Og for første gang i mit liv
kom hvide amerikanere op til mig og sagde:
"Trevor, fortæl mig om Afrika. Hvad sker der derude?
Det lyder som en god plan, ikke?
Hvad er det, moderlandet? Ja. Jeg burde rejse med dig.
Ali boma ye. Regn med mig, min ven."
Og det er ikke kun Amerika.
Mange amerikanere blev chokeret over den retorik,
men hvis man udvider horisonten,
opdager man, at nationalismen er på vej op over hele verden.
I Østrig, i Australien.
I England. Det var, hvad Brexit handlede om. Ikke?
De fik det til at se ud, som om det var om økonomien.
Sandheden var, at det var folk, der ville have deres land tilbage.
De havde ikke mistet det.
Men de ville have det tilbage.
Jeg så folk i nyhederne, der talte med BBC.
"Derfor stemmer jeg for Brexit, ikke?
Fordi landet er gået i hundene.
Dette skide land. Jeg vil have Storbritannien tilbage.
Derfor stemte vi for Brexit, fordi vi vil have landet tilbage!"
Fra hvem?
Storbritannien er 95 procent hvide. Hvem vil I have det tilbage fra?
Folk siger de mærkeligste ting.
"De skide indvandrere kommer her, de er ude på noget, ikke?
Jeg hader de skide indvandrere. De skal bare rejse hjem igen."
- Men hvorfor hader du dem? - "Det skal jeg sige dig.
Fordi de ikke engang prøver at være britiske. Derfor.
De prøver ikke engang at være britiske.
De kommer her. De tager deres skide kultur med.
De tager deres egen mad med, spytter deres eget skide sprog ud
og prøver at overtage det hele."
Det lyder da britisk for mig.
Hvis der findes ét land...
hvis der findes én nation i verden,
der ikke har ret til at klage over indvandring,
er det Storbritannien.
Hvis der findes én bestemt nation.
I forstår vel,
at de har skabt det problem, de nu kæmper med.
De rejste ud og koloniserede verden.
Engang var halvdelen af planeten styret af det britiske imperium.
Forstår I, hvor sindssygt det er?
De rejste rundt og koloniserede oppefra og ned.
Folk var ligeglade med dem. Ingen prøvede at finde briterne.
Briterne var dem, der rejste verden rundt
og fortalte alle om dem selv og bankede på døre.
"Vi er briterne. Følg os."
Det er næsten som oldtids-Twitter.
Jeg siger ikke, at briterne er dårlige mennesker.
Jeg forstår, at kolonisering var noget, der var populært engang.
Mange europæiske lande gjorde det.
Men briterne var de bedste.
De var de bedste. Det er ikke, fordi de var onde.
Jeg giver vejret skylden. Det er grunden til, at det skete.
De har dårligt vejr, og dårligt vejr gør dig til en dårlig person.
Ja, for hvis man tænker over det,
var der ingen fra tropiske klimaer, der prøvede at erobre verden.
Man hører aldrig om caribiske erobrere.
Der findes ingen historier om Troy den Onde fra Trinidad.
Man hører ikke sådanne historier.
De har ikke behov for det. Når vejret er skrækkeligt,
rejser man til et andet sted og tager det.
Hvis man bor i et smukt paradis, behøver man ikke forlade det.
Kan I forestille jer det?
Nogle tilfældige smukke fyre på en strand i Caribien,
og pludselig ser den ene på den anden.
"Darius. Darius!"
"Hvad, Troy?"
"Jeg tænkte, bro.
Hør nu efter. Jeg tænkte, ikke?
Vi skulle bygge skibe
og sejle verden rundt og tvinge alle til at danse calypso."
Det ville ikke ske.
Det ville bare ikke ske.
Briterne koloniserede med klasse. De rejste over hele verden.
Og kolonisering... vi læser om det nu,
og det ser normalt ud i historiebøgerne.
De koloniserer i ét væk. Når man tænker på kolonisering,
er det det mærkeligste, man kan tænke på.
Erobring er én ting. Man tager til et andet land,
og tager det, der er deres.
Man vil have mere, man tager landet og resurserne,
og man dræber folket.
Det kan jeg forstå.
Jeg anerkender det ikke. Jeg forstår det.
Men kolonisering er mærkeligt,
for man rejser derhen og overtager ikke bare.
Man tvinger folket til at blive som dig.
Det er sådan et underligt koncept, når man ser på, hvor briterne gjorde det.
Jeg mener, de gjorde det i Afrika.
De gjorde det i Asien og i Indien.
De kulturer kunne ikke være mere diametralt modsatte.
Og lige pludselig beslutter briterne sig for at ankomme.
Forestil jer, hvordan inderne må have følt den dag.
De passede sig selv. Gik ude på marken.
Inden man ved af det, dukker briterne op på hesteryg.
"Hør nu, hør nu!
På ordrer fra Hendes Majestæt Dronningen er vi ankommet!
Du der! Hvad hedder dette land?"
"Landet herovre?
Det hedder Indien."
"Min gode mand, jeg er kommet for at fortælle,
at Indien nu er en del af det britiske imperium."
"Og jeg er glad for at fortælle dig,
at Indien ligger præcis, hvor det lå i går."
"Nej. Jeg kan mærke, at du ikke forstår, hvad jeg siger.
Jeg lader dig vide, at vi er her for at kolonisere jer
efter ordre fra dronningen."
"Hvem er dronningen?"
"Dronningen.
"Dronningen af England, Storbritanniens regent.
Hende, der er beskikket af Gud."
"Hvilken gud?"
"Gud. Den eneste sande Gud."
"Der er mange guder, min ven. Hvad hedder din gud?"
"Der er kun én Gud.
Og Hans navn er Gud, og du skal også tilbede Ham."
"Du vil have, jeg tilbeder en gud, men vil ikke fortælle mig hans navn?
Hvad taler du om? Der er mange guder.
Der er Shiva, der er Lakshmi, der er Hari Krishna, der er mange guder!
Hvad hedder din gud?"
"Han hedder Gud!"
"Ved du ikke, hvad din gud hedder?"
"Det er kun Gud!"
"Er det ligesom mor eller far?
Jeg skal tilbede din gud, men du vil ikke fortælle mig hans navn?
Hvordan skal jeg bede til ham? Hvad gør jeg? Jeg vågner om morgenen
og beder: 'Kære Gud, jeg håber, at du, Gud, kan hjælpe mig...
Nej. Undskyld, ikke dig. Den anden gud. Nej, den anden. Nej.
Forkert gud. Nej, Gud. Jeg prøvede at tale med... Nej.
Du har ret. Jeg skulle have spurgt om et navn.
Nej, den anden gud.
Nej, bagved den gud. Nej, ikke dig i dag, Gud. Den anden.
Han sagde, du ville vide, hvem jeg talte til...
Nej, den anden gud. Guden til venstre... Nej. Den gud, der...'
Og jeg undres over, hvorfor mine bønner ikke besvares."
"Hvor vover du at tale sådan til mig? Ved du ikke, hvem jeg er?"
"Nej, for du har ikke introduceret dig selv."
"Jeg er kommet som repræsentant for Storbritannien."
"Og jeg har aldrig hørt om Storbritannien.
Hvem har givet jer det navn?"
"Det har vi."
"I har kaldt jer selv store?
Er det ikke lidt arrogant?
Burde I ikke lade andre fortælle jer, hvor store I er?
Burde I ikke rejse rundt i verden og gøre udelukkende gode ting?
Så folk ville sige: 'Ved Gud, Britannien, se, hvor store I er!'"
"Jeg er ikke enig. Jeg mener, vi kunne gøre det, for vi vidste instinktivt,
at vi er Storbritannien!"
"I så fald, velkommen til Store Indien."
"Nej, sådan fungerer det ikke! Hvor vover du at tale sådan til mig!"
"Det er dig, der vover at tale til mig, okay?"
Jeg gik her og passede mig selv i mit land.
Du kom herover, ridende på din tynde ko,
og fortalte, at tingene skulle laves om.
Jeg aner ikke, hvem du er.
Jeg ved bare, at du er skør. Du har det ikke for godt.
Jeg ville ikke sige det, men det ser ud til, du besvimer.
Faktisk ser du ud, som om du døde i sidste uge.
Der er noget helt galt med din hud. Du ser ikke rask ud.
Kom ned derfra. Vi får en karryret og taler om det."
"Hvad taler du om? Jeg ser ganske normal ud!"
"Du ser ikke normal ud.
Jeg har aldrig set nogen med sådan en hudfarve i mit liv, okay?
Det ser ud til, at du har leget gemmeleg med solen hele dit liv.
Jeg ved ikke, hvad der sker, men sådan skal et menneske ikke se ud.
Jeg kan se blodet i dine årer igennem din hud lige nu.
Ved du, hvor uhyggeligt det er? Pumpende, pumpende.
Hvis jeg var din læge, behøvede jeg ikke røntgen.
Jeg ville sige: 'Problemet er din nyre. Hvordan ved jeg det? Du er gennemsigtig.
Derfor ved jeg det.'"
"For pokker! Vi vil herske i dette land, om I kan lide det eller ej!"
"Vi gør intet, I siger til os. Du er sindssyg."
"Vi vil tage det!" "I tager intet..." "Vi vil tage..."
"Det er jeres. Tage, tage.
I er ikke flinke. Tage."
Og sådan tog briterne over.
Sådan overtog de Indien.
Og så, mange år senere, tog briterne,
efter de var færdige med at plyndre, hjem igen.
Og derfor er det kun logisk, at disse indere,
som de nu havde gjort britiske,
ville rejse til...
landet, som de kom fra.
Jeg forstår ikke, hvorfor briterne beklager sig
og siger: "Hvorfor kommer de her? Hvorfor fanden kommer I her?!"
"Fordi I fortalte os, hvor stort her var, så vi er kommet for selv at se det."
"Nej. Tag tilbage, hvor I kom fra!
Rejs hjem! I er ikke velkomne. Det er ikke jeres hjem."
"Men I sagde, at vi alle er en del af det britiske imperium."
"Da jeg sagde "del", mente jeg, at I er under os.
Vi er briterne. I er imperiet." "Hvad mener I?"
"Vi er briterne, og I er imperiet."
"Okay, i så fald slår imperiet igen.
Jeg laver en karryret, og så taler vi om tingene.
Kom så, kom så."
De kan ikke klage. De kan ikke beklage sig.
Hvis der er en nation i verden...
Sandheden er, at ingen af os skal klage.
Hvis man tænker over det, så er begrebet "indvandring"
blot et spørgsmål om tid.
Ikke? Du er indvandrer.
Hvornår måler man fra? Alle er indvandret fra et sted.
Når jeg ser folk have disse samtaler i Amerika:
"De forbandede indvandrere kommer her. Forbandede indvandrere. Forsvind!"
Jeg undrer mig altid over, hvad de indfødte amerikanere må tænke,
når de lytter til de ord, der bliver brugt.
Ikke sandt?
Folk siger med sikkerhed:
"De er ikke herfra! Det er ikke deres land!"
De siger: "Fortæl mig mere."
"De skal rejse hjem, for det er ikke deres hjem!"
"Er det sandt?"
Alle er på en måde indvandrere.
Når man rejser, ser man det. Jeg fortæller folk det.
Jeg siger: "Rejs ud i verden."
Hvis der er én ting, man aldrig spilder sine penge på, er det at rejse.
Rejs ud i verden.
Se andre steder.
Opdag et nyt synspunkt.
At rejse er modgiften til uvidenhed, og det er så sandt.
Det ændrer ens sind, ens perspektiv, hvordan man tror, og hvad man tror.
En af de bedste ting, man kan gøre, når man rejser,
er at rejse til et land, hvor de ikke taler ens sprog.
Det elsker jeg. At rejse til et sted, hvor de ikke taler engelsk,
bare for at få en til at indse, hvor ubetydelig man er.
Man er ikke verdens navle.
Der er en verden uden for ens egen.
Jeg prøver at gøre det hele tiden.
Jeg besøger engelsktalende lande og lande, hvor de ikke taler engelsk.
For eksempel, for nylig, hvor jeg var i Skotland. Ikke?
Og...
Og igen...
Det var en fantastisk tur.
Stedet var smukt. Det var en anden kultur.
En rig historie.
De har det rullende højland i Skotland.
De har borgene, som er smukke,
perfekt bevarede og hundredvis af år gamle.
På gaderne er der mænd med sækkepiber iklædt kilte.
Ingen sorte mennesker.
Men ikke på den dårlige måde. Sådan er det bare, ikke sandt?
Når jeg siger, der ikke er sorte i Skotland,
mener jeg bare, at der ikke er sorte.
Der er en god og en dårlig måde...
Den gode er ved ankomsten: "Der er ingen sorte:"
Men nogle steder er det: "Der er ingen sorte mennesker." Og det...
Ved I, hvad jeg mener?
Det betyder, at der er sket noget. Man kan mærke det, når man ankommer.
Ligesom i Australien, hvor der ikke er nogen aboriginals.
Når man ankommer, siger man: "Hej, Australien!
Vent, hvor er alle de sorte mennesker?"
Og de siger: "Det ved jeg ikke. De smuttede."
Man kan mærke, at noget gik galt.
Skotland er ikke sådan.
Skotland har ingen sorte, fordi de er længere mod nord.
Længere nordpå var der ingen sorte. Der er ikke mange sorte ting nordpå.
Jo længere nordpå man kommer, jo hvidere bliver ting.
Der er folkene, julen, bjørnene. Det hele forandres.
Hvis man spurgte en skotte: "Undskyld. Er du racist?"
Ville han svare: "Det ved jeg ikke.
Jeg har aldrig prøvet."
Jeg morede mig meget i Skotland. Jeg var en uge i Glasgow.
Jeg kørte rundt på bagsædet af en bil. Hver eneste dag
ville jeg sidde og spotte sorte mennesker. Det var min egen lille leg.
Hver dag sad jeg bare der: "Sort person, sort person...
Næh, statue. Sort person, sort person...
Nej, mit spejlbillede. Sort person, sort person..."
Ingen sorte mennesker nogen steder. Ingen.
Derfor siger jeg, at det er vigtigt at rejse.
Jeg havde aldrig før været et sted, hvor der ikke var sorte.
Og det fik mig til at indse, at der var et problem,
som jeg havde kæmpet med længe.
Og nu havde jeg endelig et svar.
Og problemet...
omhandlede James Bond.
Jeg er stor fan af 007. Tilladelse til at dræbe.
Jeg startede med Pierce Brosnan.
Så Connerys og Lazenbys og dem alle,
hele vejen til Daniel Craig. Og jeg elsker James Bond.
Da jeg hørte, at Daniel Craig ikke ville være James Bond længere,
knustes mit hjerte.
Indtil jeg hørte...
at øverst på listen over mulige erstatninger
stod en mand med navnet, Idris Elba.
Jeg blev helt vild.
Jeg mistede... Man kan høre damerne. De siger: "Ja, du ved?"
Det har James Bond brug for: En damernes mand og en mændenes mand,
og Idris har det. Han er stærk og charmerende.
Han har det der stille væsen. "Ja, du ved, Idris Elba. Åh, ja.
Du ved, Idris Elba." Man kunne let se ham spille en smart spion.
Lige da det blev annonceret, blev alle begejstrede,
indtil kommentarerne på internettet kom frem.
"Idris Elba, James Bond."
Og kommentarerne lød sådan: "Faktisk...
kan Idris Elba ikke spille James Bond."
Og vi spurgte: "Hvorfor ikke?"
De sagde: "Fordi..."
"Fordi hans hovedform er forkert? Eller hvad mener du?"
"Nej, fordi..."
- "Fordi hvad?" - "Fordi han er sort!
James Bond kan ikke spilles af en sort mand!"
Så snart de sagde det, eksploderede internettet.
"Racisme!"
Straks det skete, blandede jeg mig.
Ofte ved jeg ikke, hvad emnet er, når jeg blander mig.
I siger "racisme", og jeg styrter online. Jeg skriver: "Racisme!
I kan forklare det senere. Racisme!"
Jeg blandede mig: "Hvad fanden foregår der?"
"James Bond kan ikke spilles af Idris Elba,
for Idris Elba er sort, og James Bond er hvid!"
Jeg sagde: "Jamen, faktisk er James Bond en opdigtet figur,
så han kan spilles af enhver, for det er fiktion!"
De sagde: "Bond er baseret på en rigtig mand,
som var hvid, og derfor burde han spilles af en rigtig hvid mand."
Jeg sagde: "Det er vrøvl.
Jesus var teknisk set en sort mand, men han bliver spillet af hvide.
Så jeg ved ikke, hvad din pointe er,
da det aldrig har afskåret mig fra velsignelsen.
Jeg ved ikke, hvad du har gang i."
De siger: "Du får det ikke!" Jeg sagde: "Racisme!"
"Du får det ikke!" "Racisme!"
Og så tog jeg til Skotland.
Jeg indså, at måske, kun måske,
havde jeg ikke tænkt argumenterne godt nok igennem.
For jeg elsker Idris Elba. Jeg vil have ham som Bond.
Men ved nærmere eftertanke arbejder James Bond ofte på steder som Skotland,
Storbritannien og Europa.
For det er der, de fleste forbrydere vælger at slå sig ned.
Det er nok af skatteårsager.
Uanset hvad man mener om emnet, må man indrømme,
at det vil være særdeles svært...
at være spion...
hvis du var den eneste...
sorte person i byen.
Din eksistens ødelægger dit formål.
Jeg siger ikke, at det er umuligt,
men blot, at det ville være den sværeste James Bond-film at lave nogensinde.
Kan I forestille jer den scene?
Idris Elba, James Bond, planter C4, springer forbryderens hule i luften,
hopper på en motorcykel og kører ind i centrum af Edinburgh.
De onde er lige efter ham. De trækker pistoler og skyder.
Jagten er i gang.
Idris Elba, James Bond, hopper af motorcyklen
og løber ind på det travle torv med skurkene lige i hælene.
Han ryster dem af og smutter ind i en lille gyde,
kommer ud på den anden side og finder et andet travlt marked,
vikler et tørklæde om hovedet og bruger et falsk skæg
og prøver at gemme sig mellem en flok munke.
De onde fyre drejer om hjørnet.
"Der er han!"
James Bond ryster dem af igen og når til nogle andre steder,
dukker op på den anden side, hvor han finder en busstation,
tager en bus, som kører den ene vej,
så en sporvogn den anden vej.
Skurkene drejer om hjørnet.
"Der er han!"
Filmen vil vare ti minutter.
Den ville slutte med James Bond, stønnende i en gyde.
"Hvordan fandt I mig?"
Han ville tabe så mange episke scener...
som det øjeblik, hvor James afslører sit navn.
Kender I scenen i casinoet, vi altid venter på? Han har smoking på
og spiller baccarat med en stor indsats.
Man ser nu Idris Elba gå over ti bartenderen
for at bestille sin ikoniske drink.
"Bartender.
Min martini skal rystes, ikke omrøres.
Mit navn er..."
"James Bond. Det ved jeg."
"Undskyld, kender jeg dig?"
"Nej.
Jeg havde hørt, at der var en spion i byen.
Tænkte nok, at det var dig."
"Hvad afslørede mig? Var det mit tøj?"
"Der er bare et eller andet ved dig."
"Et eller andet hvad?"
"Du ved..."
Det ville være svært.
Skotland var underholdende.
Hver dag følte jeg, at jeg lærte noget nyt.
Jeg lærte noget, som jeg vil dele med jer,
og jeg håber, at I ikke vil lide samme skæbne som mig.
Hvis I tager til Skotland,
og I skulle blive tilbudt en drink...
lad være.
Ser I, skotterne ulig os...
Vi drikker af nydelse.
Skotterne drikker for at dø.
Jeg troede altid, at skotterne havde en accent.
Nu ved jeg, at det blot er århundreders forsøg på ikke at kaste op.
Det er det hele.
"Okay. Hvad vil du...
Har I knægte ikke prøvet den drink...
Jeg har selv begået den fejl. Jeg optrådte i Edinburgh.
Og efter et af showene
forlod jeg scenen og fandt min ven, Mick, der ventede på mig bag scenen.
Han sagde: "Trevor, hvordan gik showet?" "Fint og dit?"
Han sagde: "Ikke så ringe.
Jeg og drengene tager på pub for en drink. Kommer du med?
Jeg sagde: "Nej, jeg drikker ikke rigtigt. Jeg tager bare hjem."
Han siger: "Det handler ikke om at drikke. Vi skal bare hygge lidt.
Du kan få en lille bitte drink."
Og der fangede han mig. Skotter er så gode til det.
Bare "en lille bitte drink"?
Det lyder harmløst, ikke?
"Bare en lille bitte drink?"
Det lyder småt. "Lille bitte drink.
Ja, lille bitte." Det er slet ikke farligt.
Hvad skete der i Nagasaki? "De smed en lille bitte atombombe."
Det lyder ikke slemt. Som "en lille bitte drink".
Jeg sagde: "Lad os snuppe en lille bitte drink."
Vi gik ud og drak.
Jeg kan ikke huske det.
Jeg husker, jeg vågnede i min seng næste dag,
delvist påklædt, min skjorte lå på gulvet.
Bukserne var stadig på.
Den venstre sko var på.
Den højre sko lå på puden ved siden af.
Og mit hoved bankede, bankede.
Kender I det, at man kan høre sit hjerteslag inde i hovedet?
Jeg rejser mig og tænker: "Jeg har det forfærdeligt."
Og idet jeg rejser mig...
Idet jeg rejser mig, kunne jeg mærke...
opkasten komme. Jeg kunne mærke det.
Jeg mærkede det, sådan...
Det gjorde det der. Men jeg holdt det. Jeg kontrollerede det.
Hvis I skal vide én ting om mig, så er det, at jeg ikke kaster op.
Lad os få det på det rene. Jeg kaster ikke op. Jeg styrer det.
Når jeg ser folk kaste op, tænker jeg: "Du er svag.
Styr dig selv. Du er svag."
Det er min krop. Det er mit tempel. Jeg styrer.
Kroppen prøvede. Jeg sagde: "Nej!"
Min krop var sådan: "Kom nu, mand. Jeg skal..."
Jeg sagde: "Nej! Træk vejret!"
Jeg havde styr på det.
Jeg gik ud i køkkenet for at forberede morgenmaden.
Og da jeg hældte mælk i skålen med cornflakes,
sagde min krop: "Hej, Trevor?"
Jeg svarede: "Hvad så, ven?"
"Gør det noget, hvis jeg bøvser?"
"Selvfølgelig ikke. Du bøvser jo hele tiden."
"Ja, for jeg skal bøvse lige nu.
Bare en almindelig bøvs."
"Jeg ved ikke, hvorfor du advarer mig.
Du advarer mig normalt ikke. Du bøvser bare."
"Det er kun en bøvs. Ingen grund til bekymring.
Jeg sagde: "Okay, bøvs bare."
"Okay, her kommer den." Og min krop gjorde...
Men så fangede jeg det hele i munden.
Ja. Bare døm mig!
Døm mig. I kender kun smagen, fordi I er alkoholikere.
I dømmer mig. Vi har alle gjort det før.
Det er den fine ting at gøre.
Fang det i munden, så du kan spytte det i toilettet.
Jeg fangede det hele i munden. Løb ud til toilettet.
Jeg kastede op, og det var den værste følelse i verden.
Og jeg drikker ikke engang.
At kaste op er nu endnu en grund til ikke...
Og, I ved, når man kaster op...
så er det værste for mig, når man kvæbbes.
I ved, når man er færdig, det hele er ude, men...
Så ved jeg, at mennesker ikke er så udviklede, som vi tror.
For på det tidspunkt siger din krop og din hjerne, at der er tomt.
Der er intet der, og alligevel... Der er intet tilbage.
Ingenting.
Vi sidder alle i den stilling... Det er ikke kønt.
Ingen ser godt ud. Alle sidder der, du er bare...
Alle er i samme stilling. Ingen kaster op på en sej måde.
Der er ingen, der...
Ingen. Hver eneste af os er reduceret til...
en bunke smerte.
Det er slut. Det er slut. Det er...
Det gør så ondt. Der er ikke mere.
Hvorfor indser du ikke, at...
Vær sød. Jeg dør.
Jeg dør. Jeg ved ikke engang...
Og så kom der blod ud.
Ja, det var ikke godt.
Jeg gik i panik: "Jeg bløder indvendigt.
Jeg må på hospitalet."
Jeg ringede til min ven, Mick. Jeg sagde: "Mick, hvor er du?"
"Jeg er hjemme. Hvad er der galt?"
Jeg sagde: "Jeg behøver hjælp. Jeg drak for meget i går."
Han sagde: "Ja. Og?"
Jeg sagde: "I morges. Jeg kastede op." Han sagde: "Ja, okay. Og?"
Jeg sagde: "Da jeg kastede op, kom der blod ud."
Han sagde: "Javel. Og?"
Jeg sagde: "Det er det hele, Mick. Der kom blod ud af min mund."
Han sagde: "Det er uheldigt, Trevor.
Hvad vil du så gøre ved det?"
Jeg sagde: "Jeg tager på hospitalet, Mick."
Han sagde: "Jeg ved ikke, om det er nødvendigt.
Var der meget blod?"
"Alt blod er meget blod. Hvad mener du?"
Han sagde: "Jeg forstår, men var det meget,
eller var det en bitte smule blod?"
Mick tog mig ikke med på hospitalet.
I stedet kom han over med nogle bananer og franskbrød.
Han tvang mig til at spise det.
Den aften havde jeg endnu en forestilling.
Jeg var ringe, det var et dårligt show. Og jeg forlader stedet bagefter.
Og hvem står udenfor og venter?
Min gode ven, Mick.
Han spørger: "Trevor, hvordan gik showet?"
Jeg sagde: "Det var elendigt, Mick."
Det var skrækkeligt. Jeg troede, jeg skulle dø.
Han sagde: "Det er en skam.
Skal vi tale om det over en fadøl?"
Jeg sagde: "Hvad?" Ham: "Lad os få en bitte drink."
Jeg sagde: "Der er ikke noget bitte her. Der skal aldrig være noget bitte igen."
Han sagde: "Hvad taler du om?"
Jeg sagde: "Jeg troede, jeg skulle dø. Jeg vil ikke drikke."
Han sagde: "Vær ikke sådan. Det var bare én dårlig dag."
Jeg svarede: "Ja, og jeg vil gerne overleve endnu en, Mick.
Jeg tager ikke med.
Han siger: "Trevor, vær ikke..."
Jeg svarer: "Vær ikke hvad?" Han siger: "Vær ikke en tøsedreng."
Og det var der, han tabte mig.
Jeg forstår, hvad han var ude på. Fyre gør det hele tiden.
De bruger sætningen: "Vær ikke en tøsedreng."
Ja. For det antyder svaghed.
Ja. Vær ikke som en vagina.
Vaginaen er svag. Ja. Vær ikke en tøsedreng.
Fyre siger sådan, og så gør du, hvad de ønsker. "Vær ikke en tøsedreng.
Vær ikke en tøsedreng, for tøser er svage."
Og dog...
ud fra min egen erfaring...
har jeg oplevet, at vaginaen er en af de stærkeste ting,
jeg nogensinde er stødt på.
Vær ikke en tøsedreng?
Har du nogensinde mødt en vagina?
Vaginaen er en af de stærkeste...
I forstår vel, at vaginaer kan starte revolutioner og afslutte krige.
Og I forstår vel, at selv fysisk set
er vaginaen en af de stærkeste ting nogensinde.
Den er næsten uovervindelig.
Mange mænd i lokalet har historier om, hvordan de engang overvandt den.
Lad mig fortælle jer, at det har de ikke.
Ejeren af vaginaen har måske givet jer indtrykket af,
at I overvandt den, men den lever stadig i bedste velbefindende.
Når folk siger sådan,
siger jeg: "Forstår du, hvor imponerende vaginaen er?
Forstår du, hvor stærk den er?"
Der er en grund til, mænd har undertrykt den så længe.
Vaginaen er skræmmende stærk.
I ved vel, at mennesker kommer ud af en vagina.
Mennesker kommer ud,
og alligevel bliver den ved med at fungere korrekt.
Forstår I, hvor imponerende det er?
Jeg ved ikke, om jeg er den eneste. New York, forstår I det?
Et menneske kommer ud...
af vaginaen.
Og den bliver ved med at fungere
og arbejde videre, efter mennesket er kommet ud.
Siger I, den er svag? Et menneske kom ud af vaginaen.
Hvis man sidder forkert på en penis, brækker den.
"Vær ikke en penis", burde man sige.
"Vær ikke en tøsedreng."
Jeg ville ønske, jeg var en.
Er I seriøse lige nu?
"Vær ikke en penis" burde det hedde.
Skotland har lært mig mange ting.
Smukt sted, smukke mennesker, rig kultur.
Det, jeg bedst kunne lide at gøre der, var at kopiere de skotske accenter.
Jeg ødelægger dem, men jeg er ligeglad. Det er sjovt.
Det, jeg gør, når jeg rejser, er at tale til folk med deres egen accent
og se, om de opdager det. Det er en af mine yndlingslege.
Jeg ville gå ind i en butik i Edinburgh og gøre sådan her...
"Godeftermiddag.
Jeg vil gerne købe et par sko."
Han ville spørge: "Hvor kommer du fra?"
"Jeg er fra Skotland."
"Ja, hvilken del?"
"Johannesburg."
Men jeg elsker accenter, ikke kun fordi de lyder sjove,
men fordi det er interessant at gøre.
Jeg elsker accenter, for jeg er altid imponeret over,
hvor stor magt de har over os og vores hjerner.
Når nogen taler på en bestemt måde, ændrer det, hvordan man føler om personen,
på godt og ondt.
Vi gør det hele tiden. Man ser folk på gaden,
de taler til en, og man får et indtryk.
Man ser verdens ledere. De taler på en bestemt måde,
og man tænker på dem på en anden måde.
Barack Obama er et af de største eksempler på dette.
Alt ved Barack. Barack Obama var uden tvivl den sejeste præsident,
der har eksisteret.
Bare alt ved manden, ikke sandt?
Selvsikkerheden, smilet, hans swag.
Når man lagde mærke til Barack... Jeg bemærkede de små ting,
som når han trådte ud af Air Force One.
Han gjorde det som ingen anden præsident.
Normalt træder præsidenten ud af flyet på en sjusket måde.
Det er meget... Der er ingen klasse eller evne. De kommer bare.
Men Barack...
Han trådte ikke ud, han dukkede bare op.
Han ville dukke op, som om han trådte ud af et fly
og ind i en musikvideo.
Han gjorde det der, hvor han kom ud...
Og så gik han ned ad trappen, som kun han kunne, ikke sandt?
Han gik ned, så det så ud til, at når foden ramte jorden,
ville han starte første vers. Lige ind i det, sådan...
Min pige
Jeg vil tage dig med
Give dig min Obamacare
Åh, mand.
Barack Obama er for sej.
Han havde gangarten. Han kunne tale.
Og det er, hvad mange mennesker ikke bemærkede ved Barack Obama,
hans taleevner.
Det er, hvad gav ham ekstra kant. Han kan tale på en måde
og med en bestemt stemme, der kræver opmærksomhed
og får en til at føle for ham på en special måde.
Det er accenten, måden, han taler på.
Jeg ved ikke, hvor mange der har opdaget det,
men Nelson Mandela havde det samme.
Ja.
Det, som Barack Obama har i sin stemme,
er stemmen af at være den første sorte præsident.
Mange mennesker opdagede det ikke,
for han var den første og sidste sorte præsident
i Amerika.
I kan ikke sammenligne. Jeg er heldig, at jeg har...
Jeg har levet i landene med de to første sorte præsidenter,
nemlig Nelson Mandela og Barack Obama.
Så jeg ved, hvad jeg taler om.
De har begge to noget. Det er bare svært at høre,
for Mandela er jo sydafrikansk, og han var ældre.
Men de havde begge noget i stemmen. Når Nelson Mandela talte,
blev lokalet helt stille.
Man kunne føle energien.
"Jeg mener...
at alle mennesker, uanset hudfarve,
skal have de samme rettigheder, og at de aldrig må fjernes igen.
Til dem, der ønsker undertrykkelse, siger jeg, aldrig,
og aldrig igen."
Og folk blev helt vilde.
Folk ville få kuldegysninger, for han havde den der ting.
Nelson Mandela var bestemt til storhed på grund af den stemme.
Han kunne ikke være en normal mand med sådan en stemme.
Man kan ikke lave normale ting med den stemme.
Man er bestemt til storhed. Man kan ikke gå på gaden og sige:
"Og en Kit Kat, tak."
Nej.
Den er så unik. Man kan ikke lave sjov. Hvad laver du, telefonfis?
"Hvem fanden er det her?" "Jeg siger det ikke."
Det virker bare ikke.
Jeg husker, da Nelson Mandela levede, og han ville fortælle vittigheder
til pressemøder og begivenheder, og ingen ville le.
For alle troede, at en mand, der havde tilbragt 27 år i fængsel,
ikke kunne lave sjov.
Men han gjorde det. Han bibeholdt det, der var ham.
Men det var delvist på grund af stemmen.
Han fortalte vittigheden, og den lød alt for episk til, at folk grinede.
Med alting ville han stå sådan: "Banke, banke på."
Og folk ville sige: "Luk ham ind!"
"Nej. Nej.
I skal sige: 'Hvem er det?'"
"Han har så ret. Vi skal altid spørge: 'Hvem er det?'
Hvem er her? Hvem er vi? Åh, Gud!"
Det var på grund af den stemme, den første sorte præsidentstemme.
Og jeg glemmer aldrig den dag, jeg så et billede
af Barack Obama, der mødte Nelson Mandela for allerførste gang.
Det er et smukt billede, og det er af de to mænd i silhouet.
I Chicago, Nelson Mandela sidder på en stol.
Barack Obama læner sig ind over ham. Og dette foregår for længe siden.
Det var før, Barack Obama var en prik på præsidentradaren.
Han var en junior-senator. Ikke mange kendte hans navn.
Dengang kørte han rundt i sin egen bil.
Ingen eskorte. Kun en medhjælper.
Og den dag hørte de, at Nelson Mandela mødtes med folk i Chicago.
Barack Obama havde ønsket at møde ham hele sit liv.
Han skyndte sig derover. Han var den sidste, Nelson Mandela så.
Den sidste person, han så den dag.
Og jeg forestiller mig, at Nelson Mandela sidder på værelset,
og hans assistent kommer. Hun siger:
"Hr. Mandela, jeg ved, vi sagde, vi var færdige.
Men desværre er der en person, der gerne vil møde Dem."
Han svarer: "Zelda. Jeg er så træt. Kan vi ikke gå?"
"Nej, jeg ved, De ønsker at gå, hr. Mandela.
Men her er en ung mand, De virkelig bør møde.
Han hedder Barack Hussein Obama."
"Barack Hussein Obama?
Er han amerikaner?"
"Ja, det er han."
"Han vil få det svært.
Hvor er han?"
"Han er lige uden for døren."
"Okay. Vis ham ind. Vis Barack ind."
"Okay, jeg kommer straks." Og hun gik over til døren.
Hun sagde: "Hr. Obama, hr. Mandela vil se Dem nu."
Og Barack gik ind. Han var begejstret over at møde sit idol.
Nelson Mandela sad på stolen. Han så over.
"Unge Barack. Hvordan går det?"
Og Barack sagde: "Åh, mand, Nelson Mandela,
dette er den vildeste dag i mit liv! Jeg kan ikke tro det her!
Jeg kan ikke tro, jeg møder Nelson Mandela for første gang.
Jeg har ventet hele livet på dette. Jeg vil være ligesom dig.
Jeg har læst dine bøger om fængslet.
Jeg bliver USA's første sorte præsident.
Jeg vil gøre som dig. Jeg vil vinde stemmerne.
Jeg bliver USA's første sorte præsident!"
Og Nelson Mandela sagde: "Ikke med den stemme.
Du skræmmer alle de hvide."
"Nelson Mandela, dette er den bedste dag i mit liv.
Jeg ved slet ikke... Jeg må høre det fra dig: Hvordan gør jeg?
Hvordan gør jeg som dig? Hvordan bliver jeg den første sorte præsident?"
"Én ting ad gangen.
Vi skal ændre den stemme.
Du lyder ikke, som om du skal lede noget som helst."
"Jeg ved ikke, hvad du mener."
"Du taler så hurtigt.
Sæt farten ned.
Du bliver ikke forfulgt mere."
"Sådan har jeg ikke tænkt på det."
"Langsomt. Langsomt."
"Okay. Jeg taler måske hurtigt nogen gange.
- Men jeg kan..." - "Langsommere endnu."
"Jeg kan tale langsomt. Jeg kan tale meget langsomt.
Er dette godt?"
"Det er bedre. Nu skal du sørge for...
at tilføje noget bas til din stemme."
"Jeg forstår ikke, hvorfor det er vigtigt."
"Forestil dig, at jeg talte sådan.
Tror du, at folk ville have stemt på mig?
Nej. Jeg ville stadig være i fængsel.
Giv mig noget bas."
"Okay, jeg kan prøve...
Jeg kan prøve at give dig bas. Er det..."
"Lavere endnu."
"Jeg kan gå lavere. Er dette godt?"
"Endnu lavere."
"Lavere. Helt i bund.
Jeg kan holde den her."
"Det er bedre.
Nu, og det er vigtigt:
For at blive første sorte præsident skal din rytme
være... kraftfuld.
Hvert ord... skal fremstå... som det sidste...
du nogensinde vil ytre."
"Det er kraftfuldt, hr. Mandela.
Lad mig prøve...
at tale sådan.
Virker det?"
"Det er godt. Meget godt.
Jeg kan mærke det.
Ja, og nu til lidt magi.
For at blive den første sorte præsident skal du have ruheden."
"Nej. Mere ru."
"Sådan. Nu har du fat i noget."
"Sådan. Jeg tror, du har forstået.
Gentag nu efter mig.
Amerika."
"Amerika."
"Nej. Ruheden. Bring den tilbage. Amerika."
"Amerika."
- "Amerika." - "Ja! Jeg kan mærke det.
Sig: 'Dette er mit land.'"
- "Dette er mit land." - "Ja!
"Dette er min drøm!"
"Ja, jeg kan mærke det."
Du vil blive den første sorte præsident."
"Jeg ved ikke rigtig. Tror du, vi kan?"
"Ja, vi kan."
"Det er nemlig rigtigt.
Gå så til dem, min nigga."
Det er i hvert fald sådan, jeg håber, det skete.
Det er vildt og skræmmende,
når man tænker over, hvordan måden man taler på,
kan fastlægge og ændre ens retning i livet.
Vi gør det stadig i dag.
Derfor har halvdelen af verden problemer med indvandrere.
Det er ikke problemer med indvandrere. Det er frygten for noget anderledes.
Når folk siger, de ikke kan lide indvandrere,
taler de ikke om indvandrere, der ser ud og lyder som dem selv.
De taler om de indvandrere, der taler anderledes, ser anderledes ud.
For en accent kommer med fordomme.
Man tror, man ved, om nogen er klog eller dum ud fra deres accent.
Men en accent ikke en måde at måle intelligens.
Det er bare en, der taler dit sprog med reglerne fra deres.
Accenter giver fordomme. Vi kan ikke nægte det.
Se på franskmændene. Vi tror alle, at de er romantikere.
Hvorfor? På grund af deres accent.
De har det der.
"Jeg tænkte, at måske kunne vi...
hvordan siger man... bagefter, måske kunne vi..."
"Åh, han er så sexet."
Accenter afgør, hvordan vi opfatter folk. Det samme sker med russerne.
Russerne er det mest frygtede folk på planeten.
Hvorfor? På grund af den måde, de taler på.
Uanset hvem man er, kan man ikke nægte, at når en russer taler,
føler man sig ilde til mode.
Så snart de åbner munden: "Ja. Jeg vil dræbe dig, nedbryde dig.
Jeg udrydder din familie."
Selv når de siger pæne ting, lyder det skræmmende og farligt.
"Ja, bløde kaniner og bamser.
Glædelig valentinsdag."
Det lyder som en trussel.
Man lægger sig ikke ud med russerne. Uanset hvem man er,
så lægger man sig ikke ud med russerne på grund af den accent.
Alle i hele verden er bange for russerne.
De gør noget, når de taler. Indgyder frygt i folks hjerter.
Og man ser det hver dag.
Se, hvad der skete ved OL.
Vi opdagede, at russerne var dopet ved de sidste fire-fem Olympiske Lege.
Den Olympiske Komité udelukkede dem selvsikkert.
Imens de sad i Zürich.
"Vi i den Olympiske Komité mener,
at russerne ikke længere må deltage i de Olympiske Lege
på grund af deres brug af doping.
De er hermed ikke længere inviteret til legene i Rio
og udelukket fra fremtidige lege. Mange tak."
Og russerne svarede: "Hvad sagde I?"
"Sandheden er, at OL er for alle.
I kan deltage, når I har lyst.
Jeg mener, jeg kan da ikke udelukke jer, vel?
Det er for os alle. Okay. Vi ses i Rio.
Okay. Auf wiedersehen. Farvel."
Alle er bange for russerne.
Man ser det inden for politik.
Se, hvad der skete i Ukraine.
Rusland tog et stykke af et andet land.
De annekterede Krim. Uden provokation eller grund.
Lige pludselig sagde russerne bare: "Ja. Jeg kan lide."
Og hvordan reagerede hele verden?
Man lægger sig ikke ud med russerne. De mest skræmmende folk i verden.
Ved I, hvordan jeg ved det?
Fordi jeg har lært at bruge den russiske accent.
Jeg har lært at udnytte energien til noget godt.
Lad mig dele det med jer.
Jeg føler mig ikke så sikker alene i mit hus om natten.
Jeg prøver bare at sige, at jeg er mørkeræd.
Og jeg ved, det er dumt at være bange for mørket.
For der er ikke noget derude, ni gange ud af ti.
Det, der sker, er, at jeg sover.
Og midt om natten vågner jeg, for jeg skal tisse.
Når det sker, står jeg altid over for det evige dilemma.
Skal jeg tænde lyset ude på badeværelset og vågne?
Eller lade det være slukket og skide på mig selv?
Jeg ved aldrig, hvad jeg skal vælge.
Men nu er jeg begyndt at lade det være slukket.
Og på badeværelset taler jeg med mig selv med russisk accent.
Det lyder skørt, men jeg føler mig tryg.
Jeg føler, at jeg er det farligste i natten.
Man ser mig klokken 3.00 med bare fødder på toilettet,
imens jeg siger: "Ja. Den store dreng skal tisse.
Ingen problemer her. Det er tissetid."
Jeg er tryg, for selv et monster under sengen
vil sige: "Er det en russer?"
Der er noget ved den russiske accent. Det gav mig en idé.
Damer, I bør alle lære den russiske accent.
Man læser historierne. Jeg taler med mine kvindelige venner,
mine familiemedlemmer, og kvinder angribes hele tiden.
Kvinder lever et sårbart liv.
Mænd råber efter dem på gaden.
På kontoret gramser folk.
De føler, at de ejer den kvindelige krop.
Vi ikke kan ændre på det i morgen, men hvis I lærer den russiske accent,
vil halvdelen af problemerne forsvinde.
Næste gang du er i en udsat situation,
du er på en bar og venter på en drink.
En klam fyr kommer hen og gnider sig op ad dig.
"Hej, hvordan går det? Skal vi danse?"
"Nej, det er okay, tak. Jeg henter bare en drink..."
"Kom nu, dans med mig." "Nej, det er okay. Jeg vil ikke danse.
Jeg venter på mine venner. Tak."
"Kom nu. Du vil jo have mig
Kom nu!
Du vil jo have mig"
"Jeg vil ikke danse med dig. Hold op!"
"Hov, du behøver ikke være så sur!"
Når det sker, damer, skal I ikke blive bange eller stresset.
Bare hiv det russiske frem, og styr for vildt.
Så snart han siger: "Vær ikke så sur!"
Skal I bare sige: "Vil du gerne se sur?"
Færdig.
Saml dig, og gå derfra.
Brug det til hvad som helst.
Hvad som helst. På arbejde, på gaden. Brug det derhjemme.
Det behøver ikke være livstruende, det kan være noget irriterende.
Næste gang du ligger i sengen. Du prøver at sove,
men det kan du ikke, for der er en liderlig kanin bag dig...
der tørknepper din ryg.
I ved, hvilke nætter jeg taler om.
Alle i dette lokale kender de nætter, jeg taler om.
Damer, I er hamrende trætte og vil bare sove.
Og han ligger der bag jer.
"Skat.
Skat."
"Hvad?"
"Sover du?"
"Jeg forsøger. Hvad vil du?"
"Jeg vil have dig, skat. Jeg har ønsket dig hele natten.
Jeg vil have dig så meget. Du ser så godt ud.
Den natkjole og de curlere, skat. Jeg vil have dig så meget."
"Skat. Tak, fordi du synes, jeg er smuk,
selvom jeg har curlere i,
men kan vi ikke nok tale om det i morgen?
Jeg er så træt. Skat, er du ikke træt?"
"Jeg er aldrig træt af dig, skat. Jeg vil have dig nu."
"Skat, vær sød. Lad os gøre det i morgen. Jeg er så træt.
Jeg vil bare sove."
"Det er fint. Du kan sove.
Det er fint med mig."
"Nej, jeg vil ikke..."
Seriøst, må jeg lige sige, at mænd er svin.
På vegne af alle mænd, undskyld, at vi er klamme svin.
Hver og en.
"Nej, jeg vil ikke sove.
Hvad er der galt med dig? Hvad snakker du om?"
"Jeg vil have dig, er det slemt?
- "Jeg er bare træt." - "Da vi forlod showet, sagde du:
'Det var sjovt, vi morede os.'
Vi kørte hjem. Du sagde: 'Jeg glæder mig til at få dig hjem.'"
"Jeg ved det, og det gjorde jeg. Men så kom jeg i seng.
Jeg vidste slet ikke, hvor træt jeg var. Skat, vær sød. Jeg lover, at jeg ikke..."
"Du gør dette mod mig hele tiden. Hvad skal jeg nu gøre?
Se på mig. Ved du, hvor svært det er at have blå kugler, hvor ondt det gør?
Hvad skal jeg gøre med den her?"
Jeg elsker, når fyre taler om en erektion,
som om den er købt i en butik og ikke kan returneres.
Så siger han: "Hvad skal jeg gøre med den her?
Jeg har åbnet den. Den kan ikke byttes. Hvad skal jeg gøre med den?"
Når det sker, skændes du ikke med manden,
men med hans liderlighed.
Det bliver til et skænderi, der ødelægger ugen,
måske måneden. Lad det ikke ske.
Bare find dit russiske frem, og styr for vildt.
Så snart han går i den retning...
"Du gør det altid. Du afviser mig. Jeg vil bare have dig."
Skal du sige: "Okay. Vis mig, hvad penis kan. Kom så.
Lav handling, skattebasse."
Færdig.
Problemet er løst.
Selv penissen vil sige: "Ved du hvad, du har ret.
Jeg sagde det, men han hørte ikke efter. Jeg ved ikke, hvordan vi endte her.
Det, der skete, var, at han kaldte på mig. 'Kom, der er fest.' Så jeg kom.
Jeg spurgte: 'Sover du?' Han svarede: 'Jeg vågner.'
Jeg sagde: 'Vågn ikke. Jeg vækker dig ikke.
Jeg er her fem gange pr. nat. Vækker dig aldrig.
Jeg ved ikke, hvorfor han vækkede dig.
Jeg tager en slapper. Jeg havde noget arbejde. Sov videre.
Jeg respekterer dig. Jeg har papirarbejde på mit kontor.
Du ved, hvor du kan finde mig. Han begik en fejl.
Jeg vil undskylde for det, for du skal ikke være i en situation,
hvor en mand presser dig."
Færdig.
Styr for vildt, damer.
I behøver bare en russisk accent.
Den farligste accent i verden.
Og alligevel...
underligt nok...
har jeg opdaget, at det russiske sprog ikke skræmmer mig overhovedet.
Min underligste opdagelse.
Den russiske accent skræmmer mig.
Det russiske sprog gør ikke.
For et sprog er noget, en anden taler.
En accent er min opfattelse af, hvordan de bruger mit.
Det er helt forskellige ting.
Jeg gik på gaden.
Der var en russisk fyr, der talte med nogen på engelsk.
Det lød, som om han aftalte at smugle stoffer.
Så skiftede han til russisk. Og der skete det underligste i min hjerne.
Han sagde: "Vlad. Drengene skal være der klokken tre.
Fortæl mig, når du får pakken.
Bagefter skal jeg fortælle dig... Nej, Vlad. Hør efter. Vlad.
Vlad, nyet, nyet, Vlad."
Det var så underligt i mit hoved.
I mit hoved gik han omgående
fra international forbryder til indvandrer.
Jeg var ikke bange mere. Det var underligt.
Han var bare en normal person, for russisk skræmmer mig ikke.
Russisk lyder snarere blot som en DJ, der scratcher en plade.
Det er, hvad jeg hører på russisk, en DJ, der scratcher en plade.
De scratcher det engelske: "Vlad, fyrene skal komme klokken tre.
Du skal fortælle mig, når du får pakken.
Bagefter skal fyren ringe til mig.
Bekymr dig ikke om det. Jeg giver besked. Nej, Vlad. Hør, Vlad.
Russisk. Sådan hører jeg det.
New York, I har været fantastiske. Tak, fordi I kom.
Jeg har hygget mig her hos jer.
I har lige opfyldt en af mine drømme.
Tak til alle, som kom.
Tak. Godnat.
OPTAGET LIVE PÅ BEACON THEATER
Tekster af: Dan Schiønning Larsen